Jorunn Veiteberg, kunsthistorikar
Kompositt er tittelen på ei bok om Jens Erland sin keramikk frå 2005. Ordet er meir vanleg i industriell enn i kunstnarleg samanheng. Det dekkjer det å setja saman to material på ein slik måte at kvalitetane ved begge blir tatt vare på. Heller enn å blanda materiale handlar det om å lata dei utfylla kvarandre. I arbeidet Sart/Tender er kompositten keramikk og fiber. Ein rekvisitt frå industrisamfunnet i form av eit gigantisk luftfilter som vanlegvis blir brukt i anleggsmaskiner, er bretta ut og drapert rundt ei lys, sirkelrund kjerne av keramikk. Dei to materiala peikar mot to ulike produksjonsforhold. Keramikken er blitt til gjennom at Erland har arbeidd med leire i eigen verkstad og brent resultatet i ein vedfyrt omn der oske og eld har sett tydelege spor på overflata. Slik har keramikk blitt laga over heile kloden i uminnelege tider. Filteret er eit resultat av ein industriell produksjon på eit heilt anna teknologisk nivå, og der personane som har vore involverte er ukjente for oss. Filteret representerer også ein funnen ting, ein rest frå i går som blir brukt i lag med noko som er blitt laga no. Ei rørsle frå ein førindustriell til ein postindustriell produksjon, utgjer ei underliggjande forteljing i dette verket.
Men Erland sitt verk inneheld meir enn referansar til maskiner, anleggsverksemd og bygging av landet. Tynne riller dannar eit tett sirkelmønster i det keramiske midtpunktet, og dette mønsteret held fram i papirstrukturen i filteret. I utgangspunktet er filteret si utforming styrt av tekniske behov, men Erland har sett ei visuell kraft i dette fysiske materialet som blir tydeleg for oss når når tingen blir løfta ut av sin kvardagslege samanheng. Alt etter korleis vi flyttar blikket, bølgjer sirklane i Sart/Tender fram og tilbke, utover og innover. Samstundes held dei uendelege sirkelformene denne pulserande rørsla i ro og balanse. I gamle religionar symboliserer ofte sirklar og spiralar i veksande og minkande figurar sjølve livsenergien.
Livstemaet blir styrkt gjennom referansane til lys og luft. Filteret sin funksjon er å suga til seg, absorbera og reinsa lufta. Brukt i denne samanhengen er det fritatt frå denne oppgåva, men i staden opnar den usedvanlege materialkombinasjonen for tydingar på eit meir metaforisk nivå. Å kopla saman jord og eld med reinleik og luft er å peika på vilkåret for alt liv på kloden. Samstundes kan også verket tolkast som ei personifisering av sjølve menneskelivet - før det er blitt tilsmussa av levd liv. Enten vi les det som ei skildring av livet i det små eller i det store, som mikro- eller makrokosmos, så opnar tittelen for at det er utsette og skjøre verdiar vi står overfor. Trass i at verket gjennom storleiken kan virka storslått, så er det sart både i fargen og materialbruken. Papiret er lett å bryta ned, og den keramiske kjernen er knuseleg og såleis sårbar.
Jens Erland (f. 1945). Utdanna keramikar frå Bergens kunsthåndverksskole i 1969. Bur og arbeider på Bryne, Norge.
KVA ER DET SOM «TRIGGAR» DEG VED EI MUSEUMSSAMLING?
Då eg, som medlem av Innkjøpsfondet, fekk omvising i heile magasinet til NKIM i Trondheim, vart det klart at dei hadde ein svært verdfull, skjult skatt. I 40 år hadde størsteparten av den kjente Apold-samlinga, med keramikk frå dei viktigaste dynastia i Korea, Japan og Kina, stått gøymt i eit smalt, mørkt rom. Den var ikkje fotografert eller katalogisert i nyare tid, og aldri vist etter donasjonen.
Apold-samlinga er prega av den japanske estetikaren Soetsu Yanagi sin Mingei-filosofi, som på nytt hadde begynt å interessera meg, nå med eit kritisk blikk. Eg hadde hatt to utstillingar, SIRKEL i Skur2, 2010 i Stavanger, og BORN,NOT HANDMADE, Format, 2013 i Oslo, der eg utforska det kunstnariske potensialet i det tilfeldige og imperfekte, knyta til produksjonen av teknisk porselen. Desse utstillingane reflekterte rundt Yanagis tankegods utifrå nyare forsking. Draumen var å føra dette vidare som kurator og kunstnar, og setja desse konseptuelle porselensarbeida i kontekst med ei relevant samling, helst med eit seminar.
I nyare tid har særleg Yuko Kikuchi, japansk forskar busett i England, gått tett inn på utviklinga av Yanagis filosofi frå byrjinga ca. 1910 og ut hundreåret. Ho dekonstruerer Mingei-myten gjennom å analysera det komplekse forholdet mellom japansk kulturell nasjonalisme og moderne vestleg orientalisme med kritisk respekt.
KVA FEKK DU UTAV Å GÅ I DIALOG MED MUSEUMSSAMLINGA?
For meg var det eit viktig utbytte å få setja mine konseptuelle porselensarbeid i kontekst med klassiske verk av høg kvalitet. Det vart ei nærstudie av slektskap og kontrast, ikkje minst med dei tidlege koreanske porselensarbeida.
Rolla som kurator og kunstnar ga viktig erfaring. I tillegg vart eg vist respekt av museets folk som opplevde ein vinn-vinn-situasjon; DIALOG 1 ga høve til å få vist Apold-samlinga. Museet produserte ein fin kortboks, som saman med museumsinnkjøp til Nasjonalmuseet og NKIM er verdfulle langtidsgevinstar.
Publikum viste god interesse i tråd med ei fornya merksemd for den materialbaserte kunsten. Ved Austens påverknad på Europa gjennom ulike tidsbolkar finn eg også den pedagogiske sida av konseptet meiningsfylt.
Utstillinga vart avrunda med eit dags-seminar, der foredrag av lokale og internasjonale kapasitetar belyste ulike sider ved prosjektet. Og sist; omvising med artist talk førte til fruktbare, opne diskusjonar mellom publikum og fagfolk, der innspela ga substans til vidare arbeid.
Nina Malterud, keramikar og professor i kunst
lovedeathdust – i ett ord - er tittel på en serie arbeider av Jens Erland fra 2001 – og kortere kan vel hans tema knapt sies? Kjærlighetdødaske - Min tale skal bli litt lengre.
Først en minimums biografi: Jens Erland er født i 1945 og gikk ut fra Bergens kunsthåndverksskole, keramikk, i 1969. Slutten av 60-tallet var på mange områder en oppbruddsperiode, dette også ved kunsthåndverksskolen, med mange sterke viljer i omløp – og mange senere markante navn. Sett med dagens øyne: Det er kanskje et paradoks at det nye innen keramikk på den tiden viste seg blant annet ved å vende seg fra den norske brukskunsten til en annen sterk historisk tradisjon: Nemlig japansk keramikk, oversatt til europeisk gjennom virksomheten til engelskmannen Bernard Leach. Han og hans japanske venner hadde nærmest gurustatus for mange av oss i Norge utdannet innen keramikk på sent 60- og tidlig 70-tall.
Videre: Jens og Karen Erland etablerte seg på Bryne og har jobbet i alle år - men det er først de siste 15-20 årene at Jens virkelig har kommet på banen som en av de mest interessante innen norsk keramikk, med en egen stemme, med en ny og fornyende tilnærming. Vi kan knytte dette til 1990, da Jens reiser på studietur til Japan. Dette blir for ham et vendepunkt som innebærer en frigjøring fra alle forsøkene på å legge seg etter japanske forbilder.
Hans barndoms tilknytning til industriprosesser og industriobjekter, ikke bare som en privat erfaring, men som allmenn norgeshistorie, får nå en plass i arbeidet hans, mest kjent i seriene der gamle luftfiltere fra store maskiner er integrert i og transformert til nye objekter. Postindustriell poesi, kaller kunsthistoriker Jorunn Veiteberg dette. Det er skrevet mye – og godt - om Jens’ arbeider i de senere år: Jeg kan nevne Jorunn Veiteberg, Trond Borgen her fra Stavanger, Gabi Dewald fra Tyskland. Det er interessant hvordan alle starter med industrihenvisningene, men straks trekkes mot det overskridende innholdet og begynner å skrive om liv og død, forgjengelighet, stillhet og kraft, lys og mørke i religiøs eller eksistensiell forstand. Arbeidene til Jens inneholder så åpenbart mye mer enn industrihistorie brukt i nye former.
Konkret er det i arbeidene en rekke spenningsforhold som aktiveres: fysisk mellom ulike materialer og ulike produksjonsformer, historisk mellom det som er funnet og det som er laget nå, formmessig mellom presisjon og tilfeldighet. Sirkel og kvadrat - lys og skygge - Svart og hvitt - men her er ikke absolutter i motsetningspar, her er store gråsoner, som yin-yang – det ene i det andre.
Jeg leser et avsnitt fra en artikkel av Gabi Dewald1 i 2005, nydelig oversatt av Jo Ørjaseter: Atter og atter dreier verka hans seg om lys og skugge, om overgangane, samspelet, mørkt og lyst som kompletterer kvarandre, dagslys og nattelys, slik som han tematiserar det med bruken av kvitt og svart. Underleg nok fell ordet ”kontrast” ein aldri i tankane. Det er heller som om lys skin opp av mørkret, det mørke grå får djupn ved siden av det eterisk kvite, slik at ein ikkje oppfattar dei to fargeverdiane som motsette, men heller som ymsesidig forsterkande samklang av to fyldige tonar i musikk.
For å følge opp denne innfallsvinkelen: Kompositt har vært et begrep Jens har brukt som tittel for arbeidene sine i flere runder. Ordet har samme rot som å komponere: sammensetning av to eller flere materialer på en slik måte at kvalitetene ved hvert av dem utfyller hverandre.
De nyeste arbeidene i denne utstillingen er laget ved fabrikken Norsk Teknisk Porselen i Fredrikstad, en nær 100 år gammel bedrift som med sine produktgrupper må være rene godtebutikken for en som Jens å bevege seg inn i. Hør poesien i ordene– i lys av Jens sine arbeid: Støtteisolatorer - Linjeisolatorer - Glassisolatorer - Filterisolatorer - Flymarkører – Hulporselen. Norsk Teknisk Porselen kan produsere opptil 3000 tonn pr år. Porselen er det hviteste hvite og det hardeste harde – og fremdeles foretrukket til den type produkter som de lager. I det som trekkes frem for oss her i utstillingen ser vi ufullkommenheten som en viktig dimensjon: Mislykte i en industriproduksjonssammenheng - men kunsten har et annet rom.
Alt vi ser her er konkret - ingen sentimentalitet, ingen mystifisering. Og i en SIRKEL tilbake til 60tallets interesser kan vi se på tittelen til de 6 hvite porselensobjektene: Hyllest til Soetsu Yanagi. Yanagi var en av de nære samarbeidspartnerne til Bernard Leach. I verket The Unknown Craftsman skriver Yanagi om det kollektive estetiske uttrykket som temestrene på 1500-talet arbeidet med under slagordet born, not made. Jens utdyper dette i en tekst om denne utstillingen: --Eg er oppteken av forholdet mellom mennesket og maskinen, dette er objekt eg i stor entusiasme har funne og plukka ut, og så vidareforedla som eigne arbeid. Dei er "born, not made", men ikkje med hand, men med maskin.
Born, not made – tingene finnes og forløses, mer enn de finnes opp.
Norsk Teknisk Porselens slagord er: stø som fjell. Siden deres viser et bilde av en mann som står på en stor kampestein høyt oppe i luften. Steinen er låst mellom to klipper. Dette er nok ikke Jens – men kunne ha vært – i det han balanserer forholdet til himmel og jord.
Jens Erland er nå blitt det vi kaller en veteran, en nestor osv. i faget - noe som gjerne lyder litt satt. Men Jens er så ung som noen i sin nysgjerrighet, i sin utforsking, i sin begeistring. Han sier selv at den kunstorienterte kunsthåndverker ikke arbeider med å produsere gjenstander, men med erkjennelse og frigjøring. Dette kan være store ord – men kunsten trenger sterke grunner for å gjøre sitt.
Vi er her i et gammelt havneskur som er transformert til kunstnerisk formål - på noen måter en parallell til de arbeider som vises her: Mulighet for ny mening gjennom omforming av materiell historie.
Utstillingen er åpnet.